גלויה מקטמנדו
"בכל פעם שהייתי בעליה לתורה בבית הכנסת – לא יכולתי להפסיק לבכות"
לפני 15 שנים עוד קראו לה ביהנדרא בסנט. היא התגוררה בקטמנדו. היום היא עליה שולמן
- חני ליפשיץ
- ד' אדר א' התשפ"ד
![(צילום: shutterstock) (צילום: shutterstock)](https://storage.hidabroot.org/articles_new/354120_tumb_750Xauto.jpg)
לא חלמתי שמיסיס שולמן שמגיעה אלינו מניו יורק תיראה ככה.
היא כתבה לנו כמה אימיילים עוד קודם שהגיעה. רצתה לוודא שיש תפילות בבית חב"ד, קידוש וסעודות שבת. אחר כך היא כתבה שוב. רצתה לבדוק שיהיו נרות שבת, או אם היא צריכה להביא מאמריקה, ושאלה אם יש מספיק אנשים למניין. בעיני רוחי דמיינתי לי אישה מבוגרת בגיל העמידה. אורתודוקסית מוקפדת.
מה רבה היתה הפתעתי כשהיא נכנסה אל החצר של בית חב"ד. נפאלית גבעולית ודקת גזרה. שמלה נקייה אך פשוטה לגופה. "אני עליה שולמן", היא חיבקה אותי, ונכנסה לי לתוך הלב.
לפני 15 שנים עוד קראו לה ביהנדרא בסנט. היא התגוררה בקטמנדו יחד עם אבא ואמא, אח ואחות. המשפחה של עליה היא בודהיסטית, ומשתייכת לקסטה הגבוהה בנפאל: ברהמין. התפקיד של הברהמינים הוא לשמר את כתבי הדת ולבצע טקסים. על פי הבודהיזם יש לחלוק להם כבוד ולתמוך בהם באמצעות מתנות ומענקים.
הדת היתה מרכיב חשוב בחיים של משפחת בסנט, אבל משהו בתוך הלב של ביהנדרא לא היה שקט. היא מספרת לי שכבר כשהייתה קטנה הנשמה שלה הרגישה שחסר לה משהו. כאילו היא מתגעגעת למשהו שהיא לא מכירה. כשהגיעה זמנה להינשא, הציעו לה נכבדים מבני הקסטה שלה, אבל ביהנדרא לא העיפה בהם מבט. "הרגשתי ששום דבר מכל זה הוא לא שלי", היא אמרה לי. "שאני חיה חיים שלא שייכים אלי...".
שנה חלפה ועוד כמה, והיא לא נישאה. נפרדה מהמשפחה שלה ונסעה לניו יורק, ללמוד כלכלה בקולג'.
בניו יורק היא הכירה את העם היהודי. היתה מתבוננת במשפחות אורתודוקסיות, והלב שלה יצא אליהן. היא לא הבינה למה. היתה מוצאת את עצמה הולכת אחריהם ברחוב. מייחלת לחיות את החיים שלהם.
ואז הגיע ראובן. גרוש עם ארבעה ילדים. גדול ממנה בחמש עשרה שנה. ראובן לא היה אז אדם דתי אבל הדבר הראשון שהוא אמר לה היה שהוא לעולם לא יתחתן עם אישה לא יהודייה. ביהנדרא ענתה לו שבלי כל קשר אליו, היא הופכת להיות יהודייה. פתאום היא הבינה שזה מה שחיפשה כל החיים שלה: את היהדות.
הם נפרדו, והיא יצאה למסע ארוך-ארוך של לימוד.
כעבור שנה הגיע טקס הגיור. השם היהודי שהיא בחרה לעצמה היה "עליה" – "כי בכל פעם שהייתי בעליה לתורה בבית הכנסת – לא יכולתי להפסיק לבכות", היא אומרת לי.
כשהיא חזרה לראובן, היא כבר היתה חלק מהעם שלו, אחרי גיור כהלכה. הם נישאו, והיא אימצה את ילדיו כאילו היו ילדיה שלה. ילדים משלה אין לה.
ראובן התקרב אל הדת בעקבותיה. היא הסבירה לו שאי אפשר אחרת. זה אורח החיים שהיא רוצה. שיהיה להם הכי נכון. כיום הוא חובש כיפה גדולה לראשו, והיא הולכת לצידו עם שמלות ארוכות.
"עשר שנים לא הייתי בנפאל" היא מספרת לי, "אבל אמא שלי חולה מאוד. למעשה, היא גוססת". היא באה להיפרד מאמא. העיניים שלה מתמלאות בדמעות כשהיא מדברת עליה.
את מרבית היום היא מבלה איתנו. אוכלת במסעדה הכשרה, משתתפת בשיעורים, לא מחסירה אף תפילה בבית הכנסת, ולקראת הערב היא יוצאת אל אמא, בבית הנפאלי הקטן בפאתי קטמנדו. כשאני מלווה אותה אל האוטובוס המקומי, אני רואה אישה נפאלית שחומת עור, עם העיניים הכי יוקדות שראיתי אי פעם. מיסיס שולמן. המלכה של העולם מבחינתי.