מיומנה של טלפנית: רציתי להיות כמו כולם. ואז...
"אבל כולם רצו להיות כמוך. היה לך קסם אישי". "אולי. אבל רציתי להיות כמו כולם"
"אבל כולם רצו להיות כמוך. היה לך קסם אישי". "אולי. אבל רציתי להיות כמו כולם"
באחד מימי השידורים הוא כבר היה גלוי לב מספיק כדי לספר על עוגמת הנפש שהוא עובר כשאשתו מגלה את התרומה, שלדעתה מכלה את ממונם
"כל נשמה ונשמה נשאבה לתוך המחנה הקדוש שבגלגול של היום נקרא 'העם היהודי'. יש לנו תפקיד"
הנחתי את השפופרת במקומה. הבנתי שהעניין ירד מהפרק, ומי יודע אם זה לא סופי. אולי תחזור בכל זאת לגבי מיקום רלוונטי ומעשי יותר. אולי תגיע למסקנה שהזכות היא העיקר, ולא המקום. ואז התגלתה ההשגחה
"שאלתי אותו כמה עולה כרטיס כניסה לקולנוע. הוא ענה, נדמה לי, 50 שקל. אז אמרתי לו – מה, 50 שקל על שעתיים? אתה יודע כמה כרטיסים אני חייבת לרב זמיר? יש לי קולנוע בחינם 24 שעות"
אמא תמיד הייתה קוראת לכביש כזה אוטוסטרדה. אני לא כל כך מבין מה זה. כשהתחלתי לעבור שמעתי צפירות שהחרישו את אוזני. ראיתי את עיניהם של הנהגים מביטים בי בפחד
הם הלכו להירשם במשרד כזוג, כשהם בעצם רואים אחד את השני בפעם הראשונה. המסע הפך למסע היכרות, והם החליטו שאין יותר מתאימים מהם
השיעור שצפתה בו ריתק אותה וקנה שביתה בלבה. הצמא לתפילת חנה הקדומה. אסור שהדברים יעברו מעליה. היא תיקח איתה את המסר, וכמו שחנה זכתה בבן, כך היא תזכה
שוב קרסו אלילי האתמול, ומה שהיה מרגש וברור כל כך, נמוג והתפוגג בקול דממה דקה. אחרי אלילי יוון, אירופה והציונות, נכנסה האלילה הווירטואלית בצעדים קלילים, מרחפים ובלתי נראים
לאישה הזו יש מערכת כללים מיוחדת משלה, ואמונה בלתי נלאית בבורא עולם. סיפורה של אישה, בעלה ושני ילדיהם – כולם בנסים
"'זה סתם ציור', אמרתי, ולא האמנתי שאמי אוספת את ארבעת הציורים שלי מהרצפה ואומרת בשיא הרצינות: 'אקח אותם למסגור, זה יצא מקסים'"
כמה נפלא לתת דרור לסיפורים ששוכבים על הלב, לפרוק ולהניח את החבילה הכבדה על כתף נוספת, שנותנת ביטחון מלא שאכן היא נוטה שכם לחלוק את כובד המסע
"טוב, נו, לא התכוונתי לדבר עליהם. מי אני בכלל. אבל גם תלוי מי סיפר להם, מה היו המטרות שלו ומה הסתיר מהם. לגבי החיסונים יש מחקרים של מומחים בעולם, ועדויות"
כשניסה בכל זאת להתקשר למזכיר בית המשפט, כדי אולי להתקבל לפגישה עם אותו שופט רחום, התפלא עד מאוד שענה לו השופט עצמו. תחילה התבלבל
"גם מולי זה מיותר, ואפילו מול רבנים. ואת, לדבריך התוודית מול בורא עולם אין ספור פעמים. אז התשובה שלך שלמה. ואת יודעת שאין תפילה שלמה כמו תפילה מלב שבור"
פעמים אנו מקבלים בונוס - מילה טובה, כסף או הארת פנים. אבל מסתבר שאף אחד לא חשב איזה בונוס הוא נתן רק מהעובדה שהזכיר לנו את יקירינו
כל מי שהוזכר כאן הוא הורה אחראי, שאמר "לי זה לא יקרה". וזה אומר שכולנו פועלים על האוטומט, ופחות עם מחשבה לפני כל פעולה
לכאוב את הכאב של אחותה שמתחננת לסליחה, לדאוג לאבא שלה כי אין מישהו אחר שיעשה זאת, לחבר בין אבא עם לב של אבן לבתו שהרבה שנים לא זוכה לסליחה. לנסות לעשות שלום בין אבא לבת
אולי לצד האבל על חורבן הבית, ננסה לדמיין שיש עוד ממדים לעולם טוב, מעבר למושגים הקיימים. עולם שאפשר לזכות בו, אילו היה לנו היום בית מקדש
הקב"ה שם לי מראה מול העיניים. הנה, תחושי מעט ממה שעבר על הוריך, שלא לקחת בחשבון שאת פוגעת בהם בזה שניתקת מגע בינם לבין ילדיך
*לחיפוש ביטוי מדויק יש להשתמש במירכאות. לדוגמא: "טהרת המשפחה", "הרב זמיר כהן" וכן הלאה