סיון רהב מאיר: אלה הגיבורים האמיתיים של חודש תשרי
"אנחנו קופצות מכל צפצוף כזה", הן התנצלו בחיוך אחרי שהבינו מה קרה, נרגעו והתיישבו שוב. "ככה גדלנו", הסבירה אחת מהן, "מגיל אפס יש בנו דריכות"
"אנחנו קופצות מכל צפצוף כזה", הן התנצלו בחיוך אחרי שהבינו מה קרה, נרגעו והתיישבו שוב. "ככה גדלנו", הסבירה אחת מהן, "מגיל אפס יש בנו דריכות"
האם לעשות מה שמתחשק או מה שצריך? האם הרגש שולט או השכל? האם אנחנו מצליחים להציב לעצמנו, כיחידים וכחברה, קווים אדומים וגבולות?
לא צריך לדחות דברים ל"אחרי המשבר", אלא לגדול איתו. מתחילים מבראשית, בשנה של בריאות והצלחה
"יש ילד שכל רגע מסתכל אחורה בחוסר ביטחון, לראות אם ההורים שם, ויש ילדים שיודעים שיש שם מישהו בשבילם, והם מעזים יותר, מאמינים בעצמם"
אני לא מהדודות שמכריזות "לא אומרים איכס על אוכל", ובכל זאת משהו צרם לי בהצהרה הזו, מול בר עשיר ומגוון
נראה שאנחנו חיים בעידן שבו בכל רגע כותרת דמיונית לגמרי יכולה להפתיע, שבו הדבר הצפוי היחיד הוא הבלתי צפוי. ובכל זאת – יש חשיבות אדירה לאחריות האישית שלנו בתוך כל האירועים
שנת השמיטה אמורה להשפיע גם עלינו. רובנו לא חקלאים, אבל זו הזדמנות לחשוב איפה אפשר לשמוט ולשבות השנה, מה אפשר לשחרר
למעלה מ-100 אנשים נפטרו בשבוע שעבר מקורונה. למען האמת, קשה לדעת באמת כמה, ולא נראה שזה מעניין אותנו יותר מדי. מבחינה כמותית, זה אמור לטלטל אותנו
כ-150 גברים, נשים וטף הצביעו ברגליים ובאו מכל רחבי האזור, ובזמן תקיעת השופר – התקבצו המונים שבכלל לא תכננו להגיע לבית הכנסת, וזכו לשמוע שופר
פרשת "ניצבים", היא הצוואה של משה רבנו. אין בה אפילו מצווה אחת, אבל יש בה עקרונות-על, ערכים יסודיים לתלמידים, למורים ולכולנו, כאילו משה רבנו מדבר אלינו כאן ועכשיו
*לחיפוש ביטוי מדויק יש להשתמש במירכאות. לדוגמא: "טהרת המשפחה", "הרב זמיר כהן" וכן הלאה