"תתפלל שנצליח להמשיך לשמוח ולגדול מתוכך": יעל שבח מטלטלת את הרשת
מכתב מרגש שכתבה יעל שבח, אלמנתו של הרב רזיאל שבח הי"ד - שנרצח לפני כחודש ביישוב חוות גלעד בשומרון, עושה שמות ברשת
מכתב מרגש שכתבה יעל שבח, אלמנתו של הרב רזיאל שבח הי"ד - שנרצח לפני כחודש ביישוב חוות גלעד בשומרון, עושה שמות ברשת
בעקבות אירוע פיצוץ המטען בגבול עזה זיו שילון חוזר ברגשות מעורבים אל רגע הפציעה שלו באותה גזרה: "לראות את התמונות האלה בהחלט מחזיר אותי 5 שנים אחורה", והוסיף: "אני יודע איזה דרך הם הולכים לעבור, אך באותה נשימה אני בטוח שינצחו". צפו
להיות בינוני זה קצת להיות צבוע, לא? הרי גם כשאני אוהב את ה' זה אף פעם לא עד הסוף, תמיד יש גם יצר רע...
יש לי זמנים של התרוממות נפש מיוחדת. זה יכול לקרות לי בעיקר במשך תפילה טובה במיוחד. מאוד מתסכל אותי לגלות שאחרי התפילה לא נשאר מזה כלום, אני אותו אחד שהייתי...
עם מי ללכת, עם המוח או עם הלב? זאת השאלה הכי קשה בחיים. האמת, אני מרגיש שיש לי פיצול אישיות…
איזה סיפור מפעים התרחש בחיי, שאוכל לכתוב עליו מכתב מרגש? לא, שום דבר מיוחד לא קרה לי. המכתב שלעולם לא יישלח
עלינו לשנות את כיוון החשיבה מבחוץ – פנימה, לבנות מערכי פעילות במערכת החינוך ותנועות הנוער הנותנים מענה אישי ומתמקדים בנער עצמו
האסון שגבה את חייהם של 17 תלמידים, בהם ארבעה יהודים, ממשיך להעסיק את ארה"ב. המורה היהודי סקוט ביגל הי"ד הגן בגופו על תלמידים, כשפתח את דלת הכיתה בתקווה שימצאו מחסה ונורה. אחת התלמידות: "אני חיה היום בגללו"
כשמתבוננים בזה לעומק, מבינים שבאמת באמת - אין שום דבר רע בלהיות רווקה. אז למה אנחנו בכל זאת מכורכמות וממורמרות על כך שלא מצאנו את האחד שלנו? למה קשה לנו כל כך להישיר מבט מחוייך אל הבדידות שעוטפת אותנו מכל כיוון, ולחבק אותה חזק כאילו היא החברה הכי טובה שלנו? למה קשה לנו לראות את הרווקות כחוויה מרגשת ואפילו מלהיבה?
האם כל דבר שאני עושה חייב להיות לשם שמים? אני מוצא הרבה עניין בתרבות הכללית, שמאתגרת אותי שכלית ולא פעם גם נוגעת בלבי. האם זה פסול?
*לחיפוש ביטוי מדויק יש להשתמש במירכאות. לדוגמא: "טהרת המשפחה", "הרב זמיר כהן" וכן הלאה